Plouă...
...din nou.
La 4000 de metri altitudine, în Munții Virunga din Africa,
vremea este predominant mizerabilă.
Niciun loc bun de adăpost.
Blana gorilelor rezidente este totuși destul de groasă
pentru a le păstra căldura, chiar la umezeală.
Pentru iubitorii soarelui însă,
Virunga nu ar avea mare căutare ca destinație de vacanță.
Dar fără această ploaie,
gorilele nu ar dispune de o asemenea abundență a hranei.
Și nu ar fi nici iarbă, în câmpiile de dedesubt.
De-a lungul vastei Văi africane a Riftului,
atât locul unde cade ploaia cât și modul său de interacțiune cu acel areal
vor determina până la urmă, cui îi va prii și cine va muri.
Măsurând peste 5000 de kilometri de-a lungul Africii de Est,
Marele Rift este un complex al enormelor văi, vulcani și câmpiilor pline de iarbă.
Marele Rift s-a format
când o pană de lavă super-fierbinte a fost direcționată sub tărâmul Africii
cu milioane de ani în urmă.
Dar de îndată ce întreaga suprafață a fost ridicată cu peste 1500 de metri înălțime,
în jurul marginilor au apărut crăpături...
...creând Riftul de Est pe o parte...
...și cel de Vest, pe cealaltă.
În giganticele crăpături ale Văii Riftului,
apa s-a acumulat în lacuri vaste,
cămin al unor bancuri de pești înveșmântați în culori sclipitoare.
Ploile drenate din munții Riftului alimentează la rândul lor impunătoarele râuri africane,
ai căror afluenți vor oferi unica salvare în calvarul setei din perioadele de secetă.
Dar nu toată apa proaspătă de aici, e cea bună pentru a menține viața.
Cenușile erupțiilor vulcanice transformă lacurile puțin adânci ale Marelui Rift de Est
în caustice capcane ale morții.
La capătul său nordic, Marele Rift plonjează în Marea Roșie,
creând o strălucitoare lume a coralilor
și a șanțurilor oceanice ce ascund secrete adânci.
Puține sunt locurile de pe Pământ capabile să ofere o gamă atât de largă de habitate acvatice.
Deci cum s-a adaptat natura sălbatică
la încercările și avantajele oferite de lumea apelor din Marele Rift?
Toată apa din Rift se ivește din ploi.
Convergența vânturilor călătoare creează mase de nori
care se mișcă în sus și în jos pe toată întinderea Africii,
determinând două sezoane ploioase în fiecare an,
readucând astfel tot peisajul la viață.
La sfârșitul lungului sezon umed, râurile Riftului s-au umplut până la refuz de apă.
Va rezulta o abundență a hranei pentru hipopotami și ceilalți ocupanți ai malurilor râurilor.
Dar timpurile bune nu vor dura prea mult.
Pe măsură ce ploile se vor retrage spre nord, iar pajiștile se vor usca și vesteji,
apa potabilă va deveni tot mai rară
pentru viețuitoarele sălbatice ale Marelui Rift.
În savane, lacurile și bălțile se evaporă
până când nu vor mai rămâne decât râurile.
Uscăciunea crescândă a mediului reprezintă o problemă pentru acești bivoli Africani.
Pentru că iarba uscată este dificil de digerat,
fiecare bivol are nevoie de 34 de litri zilnici de lichid.
Pe măsură ce zona de pășunat din apropierea râului se epuizează,
ei vor avea de parcurs un traseu tot mai lung
locul de hrănire și cel de adăpare.
Bivolii pot mirosi apa de la o distanță foarte mare
și urmează trasee bine stabilite printre mărăcinișuri
care-i poartă la ochiurile lor favorite de apă.
Când bivolii se adapă, înaripatele păsări-rinocer au în fine o șansă
de a înlătura căpușele și ceilalți paraziți de pe fețele lor.
Este unicul moment în care aceștia vor tolera
ciupiturile ciocurilor lor ascuțite, în jurul ochilor și urechilor lor sensibile.
Elefanții sunt chiar și mai dependenți de râu.
În acest climat fierbinte, un elefant adult
trebuie să bea în jur de 200 de litri pe zi, doar pentru a supraviețui.
Această familie își împarte ochiul favorit de adăpare, cu alți elefanți.
Așadar, de bine ce le-a astâmpărat setea,
râul se dovedește și un focar al vieții lor sociale.
Noroiul din albie oferă și o excelentă protecție împotriva soarelui african.
Cu stomacurile îndestulate de apă și cu un înveliș antisolar protector,
elefanții se îndreaptă spre savana arzătoare.
În timp ce nivelul în scădere al apelor, le este nefast elefanților și bivolilor,
pentru mâncătorii-de-albine este exact ce le trebuie.
Ei își sapă cuiburile-vizuini în malurile verticale ale râurilor din văile Riftului,
care nu se ivesc decât în sezonul uscat, odată cu secarea apelor.
Cu trei luni în urmă, acest loc de cuibărit era în întregime scufundat
iar păsările se aflau la mari depărtări, în junglele din Congo.
Cuibăritul pe versanții expuși îi face cam nervoși pe mâncătorii-de-albine.
Și cu un motiv întemeiat:
un vultur-pescar african și-a stabilit locația chiar deasupra malurilor.
Dar nu se află aici pentru a admira priveliștea.
Picioarele enorme ale vulturului-pescar
sunt concepute pentru a apuca peștii lunecoși de la suprafața apei,
dar ele sunt bune, desigur și pentru orice altă pradă.
Râurile în scădere crează probleme serioase și pentru alți rezidenți ai Riftului.
Dependența hipopotamilor de apă este absolută,
ei se simt în siguranță
doar acolo unde adâncimea este suficient de mare, pentru a se scufunda complet.
Hipopotamii se hrănesc noaptea
și-și petrec întreaga zi digerându-și hrana,
în siguranța oferită de râu.
În timp ce adulții moțăie...
...puiandrii se joacă.
Tinerii hipopotami sunt foarte curioși.
Pe măsură ce râul seacă,
hipopotamii se înghesuie laolaltă în puținele bazine cu apă adâncă rămase.
Fiecare bucățică de râu este controlată de un mascul dominant,
care tolerează alți hipopotami în spațiul său
atât timp cât ei înșiși se comportă astfel încât să-i recunoască dominanța.
A-ți ține capul jos și fundul în sus, în timp ce cu coada îți împrăștii excrementele în toate părțile
contează drept maniere civilizate în societatea hipopotamilor.
Dar a-ți înghionti vecinul, este considerat un comportament foarte necivilizat.
Într-o asemenea aglomerație, orice busculadă se răspândește ca o undă de șoc,
ducând la ciocnirea multiplă a unui lanț de hipopotami morocănoși.
Neplăcută situație pentru hipopotamul respectiv
care se va pomeni nas în nas cu masculul dominant.
De îndată ce ordinea a fost restabilită, fiecare își poate relua locul.
Dar există și o față întunecată a vieții din lumea râurilor Riftului.
La apogeul sezonului uscat,
o epidemie de antrax se va răspândi în colonia supra-aglomerată,
ucigând zeci de hipopotami.
Mirosul morții va fi purtat de curent.
În câteva ore, carcasa unui hipopotam a atras
peste o sută de crocodilii, de departe din aval.
Ultra-eficientul sistem imun al crocodililor
le permite acestor reptile să mănânce carne infectată, fără a se îmbolnăvi.
Crocodilii mai mici se dau mai înapoi, în timp ce bătrânii înfulecă și se ghiftuiesc...
...secondați de un bâtlan plin de speranțe în căutarea peștelui.
Dar e ziua crocodililor.
Viața și moartea nu sunt niciodată prea îndepărtate în apele Marelui Rift.
Dar nu orice lac sau râu
se află la mila sezoanelor și soarelui.
Sub dealurile vălurite ale Marelui Rift,
rocile vulcanice poroase ghidează apa adânc în subsol,
uneori cale de mai mulți kilometri.
Apa subterană poate țâșni eventual ca izvor,
precum cel din Mzima din sudul Kenyei,
alimentând oaze cu o limpezime de cristal, curenți și lacuri.
Pentru că-și are sursa într-un rezervor subteran imens,
un izvor vulcanic precum Mzima va continua să curgă
chiar și în plin sezon secetos...
...oferindu-i faunei, un refugiu pe tot parcursul anului.
Iar geologia unică a Riftului
a produs o altă formă de rezervă de apă
tot atât de imună la secetă.
Cu o medie de 600 metri adâncime,
Lacul Tanganyika cel mai mare rezervor natural al Africii.
El conține 30 de miliarde de metri cubi de apă...
...și se întinde pe 673 de kilometri de-a lungul Văii Vestice a Riftului.
Lacul său soră, Malawi, are un profil similar.
Lacul Malawi este faimos pentru extraordinara sa diversitate de ciclide.
Peste o mie de varietăți unice, nemaiîntâlnite nicăieri pe Pământ.
Se consideră că toate descind din doar o mână de specii,
care au evoluat într-o strălucitoare multitudine de forme, culori și obiceiuri.
Cheia acestei explozii evolutive
rezidă în particularul comportament reproductiv al ciclidelor.
Spre deosebire de majoritatea peștilor, ce-și lasă icrele în voia apelor,
ciclidele au o mare grijă de puii lor.
Unele specii de nisip, de pe fundul lacului, își construiesc cuiburi în formă de vulcan
unde masculul curtează femelele,
apoi își păzește progenitura
până când au crescut suficient de mari să-și poarte singuri de grijă.
Alți pui de ciclide au cu adevărat o bizară relație de parteneriat, cu mama lor.
Când se simt amenințați, ei caută adăpost în gura ei.
Ea îi poartă apoi primprejur, așteptând limpezirea zonei
înainte de a le da drumul, liberi în apă.
O grijă părintească atât de intensivă,
înseamnă că ciclidele stau de multe ori într-un sigur loc, toată viața lor,
formând comunități consangvinizate ce se transformă în specii locale unice.
Și toate acestea explică de ce Lacul Malawi este atât de plin de atât de multe specii de ciclide.
Pentru peștii mici, marginile lacului stâncos sunt un loc periculos.
O familie de vidre africane cu gât-pătat
și-a stabilit terenul de vânătoare, de-a lungul malului.
La căderea nopții, peștii din lac se vor confrunta cu un inamic formidabil...
...Haitele de vânătoare ale peștilor nyanda, lungi de 1,5 metri, se poartă similar rechinilor,
folosindu-se de simțul electricității
pentru a depista semnalele de viață, ale micilor pești ce se pitesc printre roci.
Se consideră că ei pot chiar comunica prin aceste semnale electrice,
pentru a-și sincroniza căutarea hranei în întuneric.
Pentru prada lor, există doar mici șanse de scăpare.
Mai departe de țărm,
Lacul Malawi intră sub incidența unui întuneric permanent
de neatins de către scafandrii umani.
Până acum, nimeni nu a văzut ce forme de viață există acolo, în adâncimi.
Un submarin teleghidat, înarmat cu o cameră, lumini și un pește de momeală,
ne permite prima întrezărire a ceea ce se află dedesubt, la fund.
Jos, la peste 100 de metri, momeala atrage ciclidele de apă adâncă...
...dar dinții lor nu pot trece de pielea sa blindată.
Atras de mirosul de hrană, apare și un crab de apă dulce.
În fundal, un somn synodontis cu corp scurt
își întinde mustățile pentru a cerceta prada.
Acum e rândul lui bathyclarias,
un somn de apă adâncă, filmat aici pentru prima dată.
La această adâncime, peștele momeală le oferă o tratație rar întâlnită.
Somnul se hrănește frenetic.
Pe măsură ce mirosul de pește mort, se răspândește pe fundul lacului
tot mai mulți crabi sunt atrași în acest loc.
În cele din urmă, rândurile strânse ale crabilor, formând o baricadă de picioare și clești...
...vor obține peștele în exclusivitate, doar pentru ei.
Cine ar fi ghicit că adâncurile lacurilor Marelui Rift
sunt dominate de armata crustaceilor?
Și oare ce altceva ar mai putea fi jos, acolo?
Somnii și crabii joacă doar un rol minor în economia apei proaspete din Rift.
Dar există un alt rezident al Lacului Malawi care are un rol major
în prosperitatea întregii regiuni.
La câteva zile după fiecare lună nouă, pe durata lunilor de iarnă din emisfera nordică,
niște formațiuni ciudate, undeva între o tornadă și un nor, se condensează deasupra lacului.
Fenomenul apare în perioadele de vreme calmă,
permițând spiralelor fragile să se înalțe la sute de metri în aer.
Ele sunt alcătuite dintr-un număr imens de musculițe.
Într-un singur asemenea norișor, se află mai multe musculițe,
decât toți oamenii, pe planetă.
și toate sunt ghidate de un sigur scop: să se reproducă.
Absorbite de dansul lor aerian, musculițele din norișori, sunt purtate în derivă spre uscat.
Plantele de-a lungul țărmului oferă un loc de odihnă după orele de zbor continuu.
Dar vegetația adăpostește și dușmani.
Împrejurul marginilor lacului, paianjenii viețuiesc în uriașe colonii mixte.
Unii dintre ei prind musculițele, în pânze lipicioase.
Alții își folosesc ochii cercetători pentru a-și localiza prada,
sărind apoi asupra ei, precum tigrii miniaturali.
În ciuda nenumăratelor pierderi de-a lungul acestui periplu,
majoritatea insectelor se vor reîntoarce în cele din urmă, pe lac
pentru a-și împlini destinul.
Femelele își depun ouăle pe suprafața apei.
Apoi mor.
Ouăle se scufundă...
...și vor ecloza dând la iveală niște larve subacvatice translucide,
prădători minusculi specializați în a se hrăni cu planctonul din lac.
Îmbogățite de mineralele din rocile vulcanice înconjurătoare,
apele Lacului Malawi permit o dezvoltare abundentă a planctonului,
determinând numărul spectaculos de musculițe, din acest loc.
Dar povestea nu se termină aici.
Sardelele precum cele "Usipa" sunt răpitori vorace ai musculițelor.
Și acești modești mici pești
sunt cheia unei ultime verigi din acest extraordinar lanț trofic.
Peste tot pe întinderea lacului, pescarii își aruncă plasele
în așteptarea recoltei nocturne.
Pescuitul peștilor Usipa are loc pe luna nouă,
când lanternele sunt singura sursă de lumină din lac.
Prinse între două bărci mari, plasele formează un cerc.
În centru, lampa purtată de bărci ademenește peștele către suprafață,
precum vin fluturii de noapte, la lumină.
Trăgând zdravăn de coarda de dedesubt, capcana este astfel zăvorâtă.
Din fiecare lansare se obțin doar câteva kilograme de sardele,
dar pescarii vor aduna peste o duzină de capturi, înainte de ivirea zorilor.
Pe o insulă apropiată locului de pescuit,
pescarii apucă un mic dejun, înainte de a se îndrepta spre casă.
La 2 metri lungime, șopârla-monitor de Nil - cea mai mare șopârlă africană -
un prădător înarmat pentru ambuscade cu gheare încovoiate și fălci puternice.
Dar de ce să te necăjești cu vânătoarea când ți se oferă atâta mâncare pe degeaba?
În timp ce bărcile pescărești se apropie de mal, o mulțime s-a adunat să-i întâmpine.
În climatul fierbinte din Malawi, e cam dificil să duci peștele le piețele mai îndepărtate,
așa că o mare parte va fi răsfirată la soare, la uscat.
Pregătit astfel, va rezista săptămâni, chiar luni...
Uluitor, aceste micuțe usipa vor furniza proteinele esențiale
celor aproape 20 de milioane de oameni, din țările ce mărginesc lacul...
..și toată această imensă abundență își are sursa, în niște minuscule musculițe zburătoare.
Din Lacul Malawi, Râul Shire se varsă în puternicul Zambezi,
care marchează marginea de sud a sistemului african al rifturilor.
În amonte, fluviul Zambezi
își taie drumul printre rocile vulcanice ale Platoului Tonga
pentru a se prăbuși în strâmtul Defileu Batoka.
Lățindu-se pe aproape doi kilometri,
cu un puhoi de 10.000 de tone de apă năvălindu-i pe buze, în fiecare secundă,
este cea mai largă cascadă din lume.
Numele său local, "Mosi-oa-Tunya",
se poate traduce drept "Fumul care tună".
În 1855, David Livingstone a redenumit-o Cascada Victoria
în cinstea reginei sale.
La 1700 de kilometri, la nord-est, Riftul are un alt braț foarte distinctiv.
Aici există lacuri foarte diferite
de cele din vastele mări interioare ale Riftului de Vest,
lacuri care sunt foarte ostile vieții.
Acesta este Lacul Natron din nordul Tanzaniei,
uneori cunoscut și drept "Lacul Morții".
Nenumăratele secole de evaporare
au dus la concentrarea mineralelor vulcanice în undele sale straniu colorate
până la punctul în care au devenit atât de caustice, încât pot dizolva pielea umană.
Cu toate acestea, există un animal
care pare imun la acest cocktail coroziv de chimicale.
În fiecare an, uriașe stoluri de flamingo se adună pe Lacul Natron.
În aceste ape de mică adâncime,
păsările își arată măiestria tehnicii lor unice de hrănire,
pompând apă în canalele precum dinții de pieptene, din ciocul lor,
pentru a extrage micro-organismele cunoscute drept "cianobacterii"
care prosperă în acest aparte cocktail mineral, al lacului.
Cianobacteriile conțin un pigment care dă culoarea caracteristică a penelor.
Păsările flamingo adulte își aleg perechea, doar dintre cele cu cel mai colorat penaj,
așa că supraviețuirea speciei lor
este legată de chimia particulară a lacurilor vulcanice ale Riftului.
Acești flamingo pot păși prin apele caustice
pentru că labele lor sunt protejate de o crustă rezistentă.
În lacul învecinat Magadi, viața se confruntă cu o provocare și mai ambițioasă:
Alimentate de izvoare vulcanice,
undele lui Magadi nu sunt doar caustice,
ci și suficient de clocotite, încât să poată fierbe un ou.
De necrezut, acolo totuși trăiește o creatură capabilă să supraviețuiască,
complet cufundată în această înfierbântare mortală.
Este un peștișor cunoscut sub numele de "alcalina tilapia".
Și și-a făurit căminul în cel mai extrem mediu ambiental
în care a fost vreodată înregistrată, vreo viață de pește.
Algele cu care se hrănește tilapia cresc cel mai bine, doar în izvoarele vulcanice.
Deci fiecare peștișor se confuntă cu o alegere agonizantă:
poate sta la loc sigur, dar mort de foame,
sau își poate risca viața și sfârși într-un joc periculos "de-a fripta",
plonjând în izvorul clocotit, smulgând o îmbucătură de alge,
apoi cufundându-se înapoi în apele mai răcoroase, înainte de a se pomeni fiert.
Majoritatea peștilor sunt mulțumiți să înșface de pe marginile izvorului,
dar întotdeauna există un individ aventuros sau super-înfometat,
gata să riște potul.
Nu se pune problema recompensei, dar e un joc cu un risc colosal...
La 225 kilometri mai la nord de-a lungul Marelui Rift,
Lacul vulcanic Bogoria, este chiar mult mai activ.
Pe țărmurile sale țâșnesc gheizere și pufăie aburii prin fisuri.
Precum în Lacul Natron, mineralele vulcanice saturează apele din Bogoria,
oferind un habitat ideal pentru și mai mari stoluri de flamingo.
La apogeul sezonului, se pot aduna acolo, peste un milion de păsări.
Păsările flamingo sunt faimoase pentru extraordinarele lor ritualuri de curtare.
Migrația lor
este unul dintre cele mai persistente mistere ale Marelui Rift...
Au apariții și dispariții imprevizibile,
ca reacție la fluctuațiile nivelului apei.
În continuare, mai la Nord de Marele Rift,
o serie de lacuri se înșiră de-a lungul Etiopiei,
până la Assal, lacul cu cea mai sărată compoziție de pe Pământ.
Lacul Assal este situat la 153 de metri sub nivelul mării,
devenind astfel, cel mai coborât punct al Riftului și al Africii.
Undele lacului sunt alimentate de izvoare marine
care se evaporă în căldura arzătoare lăsând în urmă uriașe adâncituri pline de sare.
Sub oglinda sa scânteietoare, lacul se adâncește până la circa un kilometru.
Dar nu este plin cu apă.
Este numai sare solidă, până la fund...
...efectul a sute de mii de ani de evaporare.
Imediat la nord de Lacul Assal este Strâmtoarea Mandab,
cunoscută arabilor, drept "Poarta Lacrimilor".
El separă Africa de Arabia
și delimitează joncțiunea dintre Oceanul Indian și Marea Roșie.
Aici, la Ghoubbet el Kharab, scurgerile solidificate de lavă
marchează punctul în care Marele Rift întâlnește, în sfârșit, marea
și intră în altă lume.
În larg, fundul marin se adâncește abrupt,
sub forma unor spectaculoase prăpăstii submarine
un echivalent submarin al Văii Marelui Rift.
Curenții puternici din zona acestor pereți, îi fac ideali pentru coralii care se hrănesc prin filtrare,
ceea ce va asigura un cămin pentru mai mult de o mie de specii de pești,
incluzând peste o sută nemaigăsite în altă parte.
În apele de suprafață,
un banc de macrou indian draghează cu gura larg căscată
apele abundente de plancton.
Sunt unele locuri ale coastei din Djibouti
unde Marele Rift plonjează până la adâncimi necunoscute.
Explorările acestor abisuri necesită un echipament specializat.
Aceasta este prima dată când
lumina a strălucit în acest colț al profunzimilor oceanice ale Marelui Rift.
Unele din vietățile de aici de jos, pot fi complet necunoscute științei.
Din adâncurile întunecate ale șanțurilor submarine,
curenții bogați în nutrienți se ridică spre suprafață...
...ducând la o explozie a planctonului ce atrage...
...giganții oceanului.
Rechinii-balenă sunt cei mai mari pești de pe Pământ,
crescând până la peste 15 metri lungime.
Dragând oceanele cu gurile căscate,
cu branhiile lor gen sită, ei filtrează planctonul și peștișorii
cu care se hrănesc.
Djibouti este faimos pentru aceste adunări anuale ale rechinilor-balenă,
care migrează aici în fiecare iarnă, traversând de la mari depărtări, Oceanul Indian,
pentru a beneficia de apele fertile ale Marelui Rift.
Acest eveniment extraordinar își datorează existența
forțelor vulcanice din măruntaiele Pământului, de sub fundul Mării Roșii.
Aceste forțe separă Africa de Peninsula Arabă.
Pe măsură ce Marele Rift crește și se lărgește,
Marea Roșie va ajunge poate să fuzioneze cu Mediterana,
făcând din Africa cea mai mare insulă din lume.
În acest timp, Riftul est-african continuă să se lățească și extindă,
umplându-se gradat cu lavă și cenușă, de la vulcanii înconjurători.
Și când ploile sezoniere vor răcori peisajul,
lacurile și râurile Marelui Rift
vor continua să susțină existența unei faune abundente.
ÎNăUNTRUL MARELUI RIFT
Pentru acest episod, echipa a descoperit
cât de dur poate fi Marele Rift.
Ei numesc acest loc: "Iadul pe Pământ",
așa că ghicesc de ce trimit aici Legiunea Străină Franceză, pentru a-și efectua antrenamentul.
Este un loc destul de urât.
Cameramanul Gavin Newman și regizoarea Ingrid Kvale
au descoperit ei-înșiși aceasta, într-unul din punctele fierbinți ale Riftului.
Au!
Pare a fi cel mai vântos loc din Africa
și trebuie să am în vedere să țin bine tripodul de dragul reușitei.
Deci pe partea aceasta sunt în Africa...
- Super! - ...și dacă fac doar un hop pînă aici, sunt acum în Asia.
Nu, nu sunt. Sunt invers! țin-te bine. La naiba!
Uite unul aici! Aici, aici, aici. Chiar lângă noi!
Echipa a venit aici să filmeze tot ce viețuiește în Marele Rift,
acolo unde se avântă sub oglinda mării.
Gavin și-a adus setul propriu de aparatură specializată
până aici în Djibouti în sudul Mării Roșii.
Degetele au parcurs tot ceea ce este menționat pe plăcuță.
Gavin și-a petrecut ultimii cinci ani
perfecționând o cameră cu sistem de telecomandă de la distanță sau ROV
pentru filmări subacvatice, mult mai adânci decât pot obține scafandrii.
Aceasta este submersia inaugurală
și este de înțeles, cât de nervos este fiecare.
Nimeni nu vrea să facă vreo greșeală, că va plăti pentru ea, mai târziu.
Îmi dă ceva palpitații...
Multe sârme peste sârme, din păcate.
Vincente, veteranul scafandrilor de pe vas, abia dacă are răbdare s-o vadă lansată în apă.
Cred că vor vedea o grămadă de peisaje marine
cum n-a mai văzut nimeni înainte.
Căpitanul Amin este intrigat de mașinăria căreia Gavin i-a pus numele de: Nemo.
Și cât de adânc poate să se ducă?
Poate să ajungă la 300 de metri.
- Oho. - Mda.
- 300 de metri! - Ceva mai adânc, ca mine!
În sfârșit, Gavin potrivește video-camera la vehiculul telecomandat.
Tocmai i-am pus "ochii" lui Nemo!
Restul aduce un pic a taxi pentru acest sistem video.
Acum, tot ce mai avem de făcut, e să o băgăm la apă.
Mâine e marea zi a lui Nemo
și punctul culminat al efortului depus cu drag, de Gavin.
La prima geană de lumină, Gavin și echipajul se îndreaptă spre Ghoubbet el Kharab
sau "Cazanul Diavolului".
Aici, Marele Rift plonjează foarte adânc sub nivelul mării.
Chiar acum, suntem la marginea peretelui.
Foarte bine. Aici este deci un loc bun.
Se spune că a venit aici și Jacques Cousteau, în căutarea monștrilor marini.
Și e un loc plin de legende...
...legende despre spiritele care trăiesc în micile crăpături
pe care le au prin pietre.
Când a venit Cousteau aici, a pus o cușcă având o cameră înăuntru.
I-au dat drumul în mare și când au adus-o înapoi, afară,
cușca era complet zdrobită,
și nicio cameră înăuntru...
Și a spus Cousteau ce s-a petrecut cu acea cameră?!
Nicio explicație!
Așadar crezi că este un loc bun pentru scufundări, nu?
Va trebui să încercăm.
A venit clipa în care îl vom "uda" pe Nemo.
Ești mulțumit de acea lansare, Gavin?
A fost un pic cam aiurea, dar să-i dăm pur și simplu în mare și să-l vedem cum navighează.
- E bebelușul meu. - Oh da, e bebelușul tău.
Se pare că e bine.
Nemo e gata să înceapă explorarea abisurilor acestei crăpături
Du-te, du-te, du-te.
- Oho. - Bine. Să vedem pe unde suntem.
Cu cât mai departe, cu atât mai bine.
În sfârșit e în submersie și filmează imagini.
Frumusețea a ceea ce facem este că nu avem niciun fel de idee asupra a ceea ce vom găsi acolo.
Am putea găsi o uriașă crăpătură a Riftului
cu tot felul forme interesante de viață submarină
și nimeni n-are nici cea mai mică idee ce-ar putea fi acolo.
Dar simțurile lui Gavin îi spun că lucrurile n-ar fi tocmai în regulă.
Bine. Cred că trage ceva de cablu.
Ai putea verifica ce se întâmplă cu el?
Pentru că totuși este alimentat.
Mda, cablul este alimentat.
În cazul aceasta, avem o problemă și ne-am blocat.
În acest moment, cablul ar putea fi
înfășurat în jurul unor stânci, la fund, nu-s în întregime sigur.
Suspiciunile lui Gavin s-au confirmat.
Cablul s-a-ncurcat în jurul unor pietre.
Scufundarea ROV-ului nu-i chiar ceva drept la țintă, pe cum ne-am fi dorit să fie.
Acolo sunt o grămadă de cioturi și formațiuni vulcanice colțuroase
care ar putea strica și chiar distruge ROV-ul.
Gavin, ce crezi?
Mda, acum sunt puțin cam ocupat.
Vincente se scufundă imediat pentru o rezolva problema.
- Adu-l sus. Mda, te rog. - Bine, hei!
Am întrerupt alimentarea. Cablul e liber, da, în apă.
Stop. Stop.
Nu-i de glumit cu așa ceva, în acest loc.
Să-i dăm drumul. Hai. E mai bine.
Bine. Privim acum exact gura unei asemenea fisuri, aici.
E o manifestare impresionantă de viață marină, aici jos.
Și la fel de bine, foarte diversificată.
Sunt coral moi și corali duri...
..și o mulțime de pești.
Aici sunt trei sepii.
Cred că tocmai am găsit o ancoră ruptă a unui vas
pe care au pierdut-o evident, în crăpătură.
Un banc drăguț de pești-fluture se ascund primprejurul ei.
Poate că e ancora lui Cousteau, cine știe?
Sunt și câțiva rechini în jur.
- Mergeau drept spre Rift. - Drept spre Rift. Bine.
- Deci dacă vezi ceva mare... - știm despre ce e vorba.
Rechinii-balenă au venit aici să mănânce planctonul de mică adâncime.
Nu-i o treabă pentru Nemo.
Gavin nu poate rata șansa de a filma lumea celor mai mari pești
și deocamdată amână filmarea cu ROV-ul.
Vin drept spre tine. E-acolo.
Sus aici, sus aici, sus aici, sus aici!
Nu unul, nici doi, ci trei, patru.
Ohoo! Oh, e unul aici, aici, aici, chiar sub noi.
- Dă-i drumul! - Încerc!
Ce se întâmplă?
E chiar mare.
Am prins un grup de aproape cinci rechini-balenă, chiar în fața noastră.
Cred că am prins cinci într-un singur cadru și tu tocmai te răsuceai în jur
și mai era unul acolo, exact în spatele tău.
Acolo sunt doi, înotând unul lângă altul.
Poate că este un ritual de împerechere.
După ce a filmat cu succes rechinii-balenă, Gavin se reîntoarce la Nemo.
Este hotărât să ducă ROV-ul mai adânc decât a ajuns cineva vreodată.
A duce ROV-ul jos, în găurile submarine nu a fost niciodată considerată o mișcare prea grozavă,
dar evident, trebuie să-ți asumi riscuri
pentru a obține exact acel gen de imagini pe care ți le dorești.
Trebuie doar să fiu foarte grijuliu, nu aș vrea să rămân blocat aici.
Aah!
Nu-mi prea doresc ca să se sfârșească astfel, iar Nemo să intre în mormânt.
S-ar putea ca aceste griji să-ți scoată peri albi?
Da. Cred că mă îmbătrânesc prematur, în mod sigur.
Se poate vedea cum Riftul se continuă cale lungă acolo în jos, sub noi.
Ah! Ai ajuns destul de departe, ești chiar jos, în mijloc.
Mda.
Sunt gata să sper că-l voi putea manevra eu însumi, afară.
Ooh, iată o mică murenă drăguță, acolo pe perete.
E frumoasă.
Dacă sting ambele lumini, veți vedea că acolo jos, e un întuneric total.
S-o minuna ce s-a-ntâmplat cu lumina.
Ne îndreptăm acum în jos, în adâncuri în crăpătura de aici.
Ca un soi de genune către fundul lumii.
Așadar îți pot garanta destul de sigur,
că 80,3 metri este cea mai adâncă scufundare
pe care a efectuat-o vreodată, oricine sau orice în Ghoubbet.
Jos aici e un mediu foarte neobișnuit,
pentru că multe din creaturile la care ne uităm,
probabil n-au văzut niciodată lumina.
N-am văzut într-adevăr niciodată înainte, ceva de genul acesta.
Seamănă cu o grămadă de schelete de coral.
Destul de drăguț. știi ce e acesta?
- Acesta? - Da.
Nu.
Tehnologia telecomandată a lui Nemo a revelat, în sfârșit,
straniul, dar superbul tărâm subacvatic
pe care nici un ochi uman nu l-a mai văzut vreodată, înainte.
Subtitrat de Red Bee Media Ltd
resincronizat, tradus și adaptat de o persoană de bineee pentru MVGroup.org.